Поки комуністи мріяли про літаючі авто, капіталісти їх будували. Найбільш оригінальні проекти літакомобілей
![](https://eutg.xyz/wp-content/uploads/2011/12/3987.jpg)
Після великих польотів у ближній космос Гагаріна, Титова, Терешкової та Ніколаєва вийшов у 1962-му свіжий номер журналу «Юність» — відлигового, ліберального й надзвичайно цікавого з літературного погляду. Пам’ятаю досі, там була стаття про нові розробки студентів Московського автодорожнього інституту (МАДІ). І мріяли ті «діти ХХ з’їзду», що літатимуть над новою комуністичною Москвою в 1980-му автомашини-літаки, а «просунутий» даішник їм по-доброму грозитиме лазерним жезлом…
Вертомобіль. Або джиполіт
У цієї летючої автомашини періоду Другої світової є власне ім’я — RotaBuggy, прізвисько Blitz Buggy і військовий номер 10/42. Сам джип теж не анонімний, а класичний американський «Вілліс» 4×4-MB. Створювати вертольоти австрійський інженер Рауль Хафнер за гроші шотландського текстильного мільйонера Джеймса Коатса почав 1928 року (одночасно з Ігорем Сікорським) і побудував пару не дуже вдалих «гвинтокрилів». Через чотири роки Р.Хафнер переїжджає на Британські острови, де до кінця 1930-х захоплено працює над автожиром, який літав досить успішно.
Із перших днів війни австрієць починає працювати на армію Його Королівської Величності Георга V у конторі за назвою AFEE (Airborne Forces Experimental Establishment), де й придумує «роташут» — гвинтокрилий планер для однієї людини. Це був парашут з обертовим крилом, каркасом зі сталевих трубок, обтягнутих прогумованою тканиною, дволопатевим дерев’яним ротором і двома колесами. Піднімали апарат літаком на висоту більше кілометра, а вже звідти він пілотувався в потрібному напрямку «роташутистом», який із кулеметом обрушувався на ворога, наче сніг на голову. Загалом було створено три моделі «роташута».
1942 року британські військові подумали, що техносхему Rotachute можна застосувати для транспортування чогось важчого за десантника. Хафнер запропонував дві ідеї: летючий джип RotaBuggy і летючий танк Rotatank (!). Але джип спочатку перевірили на міцність: навантажили бетоном, підняли на 2,35 м і скинули на землю. З’ясували: 11 джоулів на кілограм власної ваги «Вілліс» витримує. Тоді на нього начепили ротор діаметром 12,4 м, спрощений хвіст без рулів, 4,5-літровий двигун Bentley і вирішили випробувати вже в справжньому польоті. Між іншим, брутто-вага RotaВuggy була майже 1,5 т: 964 кг важив порожній джип і 249 кг — ротор і хвіст. Проектна максимальна швидкість — 241 км/год., мінімальна — 58 км/год. 16 листопада 1943 року RotaBuggy уперше піднялася в повітря, буксована бомбардувальником Whitley. В остаточному підсумку летючий джип досяг швидкості 105 км/год., але не без проблем.
Пілотові й водієві довелося докласти в керуванні всю свою м’язову силу, тож після посадки, в успішному завершенні якої наземні спостерігачі дуже сумнівалися, з машини довго ніхто не виходив. Екіпаж довелося виносити з кабіни на руках. У 1943—1944 роках ще було проведено декілька випробувань, і хоча результати визнали «досить задовільними», на озброєння джиполіт так і не надійшов: на тлі перспективніших моделей планерів подальші розробки визнали непотрібними. Скільки випустили таких машин — невідомо, але дехто їх робить із паперу — у стилі «оригамі».
Каліфорнійський автолетючий
Який гібридний автомобіль купити тепер, коли ціни на бензин змушують замислитися про транспортний засіб, що може не тільки позбавити вас від високих витрат на паливо, а й заощадити час, витрачений у пробках? Чи не хочете просто злетіти над нескінченною низкою машин у персональному авто на тростиновому бразильському етанолі? Ну, звичайно, так!
От Moller Int., невелика компанія з м. Девіс, штат Каліфорнія, де наукова фантастика 60-х стала «реальністю, даною у відчуттях» завдяки M400 Skycar, небесному автомобілю, який «ширяє у хмарах». Ця його властивість полягає у вертикальному зльоті й посадці (див. англійський «Харрієр» і радянський Як-47) і швидкому, маневреному польоті. Доктор Пол Моллер, засновник компанії, голова ради директорів і президент Moller Int., вклав усі кошти у свою мрію. Із часу свого першого проекту вертольота у віці 15 років каліфорнієць мріяв зробити практичний летючий апарат для «every customer».
M400 Skycar і M200X Neuera можуть вертикально злітати, сідати, ширяти й літати завдяки двом ключовим елементам — двигуну й системі стабілізації. Skycar оснащений двигуном, що може виробляти величезну потужність за невеликої ваги. Моллер уподібнює свої автомобілі колібрі — граціозним, рухливим і швидким. Для здатності зависати в повітрі й літати колібрі потрібна неймовірна кількість енергії, вони з’їдають у два з половиною раза більше своєї ваги тільки для того, щоб підтримувати політ. А для зависання вони штовхають повітря вниз за допомогою своїх крил, виробляючи енергію, що дозволяє їм утримуватися в повітрі.
Досить важко було домогтися здатності виробляти велику кількість енергії за невеликих розмірів. За великої ваги двигуна навряд чи вдасться відірватися від землі. Роторно-поршневий двигун Моллера може виробляти 2 к.с. на кожен фунт своєї ваги. Його технологія така ж складна, як і система, що використовувалася для висадження людини на Місяць, запевняють у компанії. Другий ключовий компонент Skycar — штучна система стабілізації, що дозволяє керувати транспортним засобом. Це мережа, яка збирає дані (зміна швидкості, прискорення й положення кожні декілька мілісекунд) і обробляє їх, повідомляючи двигуну, як відрегулювати швидкість, щоб підтримувати апарат у стабільному стані.
Така система дає можливість будь-якій людині управляти літальним апаратом без літного свідоцтва пілота. Це робить автомобілі доступними для широкого загалу. Крім того, удосконалений двигун забезпечує безліч переваг перед традиційними авто.
Роторно-поршневий двигун, який Моллер назвав «найвидатнішим механічним винаходом 20-го століття», являє собою безпечніший, потужніший, тихіший і чистіший двигун. На його думку, 40% усіх вертолітних аварій відбуваються через неполадки у двигуні. Його роторно-поршневий двигун усуває такий недолік. Ще одна перевага — паливо, яке надає руху Skycar і Neuera. Етанол, крім того, що більш екологічно чистий, ніж бензин, набагато безпечніший. У разі аварії або протікання палива ризику загоряння або вибуху нема, бо етанол змішується з водою (виходить звичайна горілка). І ще очікується випуск малої серії M200X Neuera, тоді як Skycar не з’явиться на ринку раніше, ніж 2015-го. На думку глави фірми, Neuera продаватиметься за ціною $100 тис., а Skycar — трохи дорожче.
«Пентагонський більшовик» створив авіаброньовик!
Вашингтонське міноборони майже схвалило концепції військових бронеавтомобілів із вертикальним зльотом і вказало терміни демонстрації функціональних прототипів. Розробку машин продовжують дві команди, чиї підходи до розв’язання завдання значно відрізняються. Як повідомляє журнал Aviation Week, дослідне агентство Пентагона DARPA вважає прийнятними дві конструкції летючих автомобілів — від компанії Lockheed Martin (спільно з фірмою Piasecki Aircraft) і корпорації AAI.
Так, програма Transformer (TX), неофіційно названа «летючий Hummer», увійшла у другу фазу. Це означає перехід від слів до справи, а саме до будівництва демонстраційних прототипів. Машини мають бути готові 2012 року. Вивчивши апарати, DARPA вибере одну із двох команд, що у третій фазі програми, в 2015-му, презентує реально літальний демонстратор TX. Це буде чотиримісний позашляховик, який протистоїть рушнично-кулеметному вогню й здатний швидко ставати літальним апаратом, що вертикально злітає й сідає.
Від пілота-водія не можна вимагати особливих навичок льотчика, а автомобіль має діяти на бойовищі як БПЛ. DARPA сподівається, що летючий бронеавтомобіль коштуватиме близько $1 млн. Для порівняння: ціна звичайного бойового джипа Hummer — приблизно $400 тис., легкого вертольота — під $4 млн.
Неминучий компроміс
Директор Міжнародного центру повітряного транспортування при знаменитому Массачусетському технологічному інституті Джон Хансман заявляє: «Розробити летючий автомобіль надзвичайно важко. Хоча б тому, що необхідно, щоб машина, яка злетіла вертикально з чималою вагою, якийсь час зависла на місці, а потім полетіла вперед… Ви можете спроектувати добрий літак, а можете — добрий автомобіль. Коли ви пробуєте зробити відразу обидва, то неминуче йдете де-небудь на компроміс, тож у підсумку одержуєте субоптимальний автомобіль і субоптимальний літак».
Він же вважає, що перспективи є саме в малогабаритних літаків, які можуть злітати, скажімо, із плоских дахів великих будівель. Але, звичайно, знову постає запитання: хто дозволить цим апаратам «зграями» літати над містами?