Взяти в електронний обіг
![](https://eutg.xyz/wp-content/uploads/2010/10/605.jpg)
Таке відчуття, що ефективні схеми організації СЕД не ростуть на українському ґрунті.
Системи електронного документообігу (СЕД) в Україні у парадоксальному становищі. З одного боку, не можна заперечувати очевидну необхідність їхнього впровадження, з іншого — доводиться констатувати повну неготовність менеджменту до переходу на «безпаперовий» офіс.
Діалектична суперечність у діяльності будь-якої сучасної української компанії полягає в тому, що майже вся реальна робота з паперами давно відбувається в електронній формі, а от документообіг як такий доводиться вести по-дідівському — як за часів друкарських машинок і арифмометрів. За Гегелем, такі суперечності — джерело розвитку. Однак час минає, а прогрес у галузі залишається вкрай безсистемним.
Сумна дійсність: багато компаній і підприємств готові витрачати сотні людино-годин на підтримку неефективної та давно застарілої системи документообігу, навіть не замислюючись про можливості, які відкривають перед ними сучасні інформаційні технології. А перед деякими сміливцями, які зважилися на впровадження СЕД, постали необхідність дублювати електронні версії документів друкованими (наприклад, для подачі в органи державної влади) і колосальний опір інновації з боку своїх співробітників.
Як повідомили в київському представництві великої транснаціональної корпорації, система електронного документообігу й управління контентом, успішно застосовувана цією компанією в усьому світі, у нашій країні використовується тільки для галочки, а діловодство де-факто ведеться на папері.
Показовою щодо цього стала науково-технічна конференція-виставка з електронного документообігу й керування бізнес-процесами «DOCFLOW Україна-2010», яка відбулася в Києві. Щорічно цей захід збирає провідних гравців світового ринку СЕД і систем керування бізнес-процесами, а також локальних розробників систем з України й країн СНД. Але якщо раніше конференція тривала два дні (і викликала інтерес, близький до ажіотажного — до стендів багатьох виробників буквально стояли черги), то цього разу її програма була скорочена до одного неповного дня. Спад інтересу виробників ІТ-продукції до нашого ринку учасники конференції в кулуарах пояснювали, зокрема, позицією влади щодо СЕД.
Так, Державною службою спеціального зв’язку й захисту інформації України (ДССЗЗІУ) активно просувається ідея переведення всіх державних органів на єдину систему електронного документообігу на базі системи «Електронна Україна» і центру сертифікації ключів «ЦЕЗАРІС». Це розробки державного підприємства ДССЗЗІУ «Українські спеціальні системи» і приватної компанії AMB Group. Як повідомив представник ДССЗЗІУ Олексій Яременко на «круглому столі» із проблем упровадження системи електронного документообігу в Україні, який відбувся 25 вересня, розроблена ними система перебуває на етапі дороблення, і вже в жовтні почнуться її дослідні випробування.
У той же час деякі експерти відзначають, що система має істотні недоліки, особливо щодо безпеки. Радник губернатора Одеської області Андрій Деменщик уважає, що «рівень захисту системи, пропонованої Держспецзв’язку… низький. Програма реалізована на ключових парах, а в цьому випадку треба застосовувати апаратне рішення проблеми. У зв’язку із цим імовірність компрометації електронного ключа дуже велика».
Як би то не було, упровадження навіть дуже доброї типової системи в усіх державних органах приведе, по-перше, до ефективної монополізації ринку, а по-друге, до знищення нерідко дуже вдалих і вже існуючих у різних держструктурах наробітків, які коштували чималих грошей і зусиль. Тим більше що сьогодні активно реалізується ініціатива Державного комітету зв’язку та інформатизації України із забезпечення взаємодії різних платформ СЕД на базі єдиних специфікацій, що значною мірою вирішує проблему стандартизації.
Але несправедливо було б сказати, що проблема держзамовлень — головна перешкода на шляху впровадження СЕД у нашій країні. За даними американської інформаційно-аналітичної компанії Gartner, швидкість зростання ринку систем електронного документообігу в кризу скоротилася на порядок. Звичайно, на цій нерозвиненій у нас галузі рецесія позначилася великою мірою, ставши справжнім «випробуванням на виживання». Утім, ситуація почала виправлятися: за прогнозами, загальний виторг від продажу й обслуговування ліцензій на системи електронного документообігу до 2013 року має перевищити $5,1 млрд (проти $3,3 млрд у докризовому 2008-му.). Відновлюється попит на СЕД і в Україні, але процес іде набагато повільніше, ніж розраховували провідні постачальники.
Традиційними лідерами з упровадження систем електронного документообігу залишаються фінансові й банківські установи.
Це й не дивно, адже банки за родом своєї діяльності змушені працювати в міжнародному середовищі, де СЕД успішно освоєні ще наприкінці вісімдесятих. Як приклад можна навести масштабний проект в «УкрСиббанку», де був побудований єдиний архів клієнтських справ, реалізовані система й процедури централізованого створення й зберігання документів, а також забезпечений доступ більш ніж 6 тис. користувачів до бази даних.
На другому місці — промислові підприємства: спрацьовує той фактор, що за впровадження засобів підтримки електронного документообігу знижуються витрати, а отже, проект одержує економічне обґрунтування. Тут важливо зробити застереження: хоча кількість замовлень від промисловості зростає, годі й говорити про хоч трохи порівнянне із банківським сектором проникнення СЕД у індустрію. Принаймні саме така точка зору не раз озвучувалася учасниками «DOCFLOW Україна-2010». На жаль, аналітичних досліджень ринку СЕД у нашій країні не проводиться (ще одне непряме свідчення низького інтересу до галузі), і будь-які оцінки необ’єктивні, бо залежать від точки зору того або іншого експерта на розглянуте питання.
Ахіллесовою п’ятою ланцюжка «товар-гроші-товар», у випадку із СЕД, виявляється навіть не так недостатня інформованість потенційних замовників про переваги переходу на нову систему, як відсутність певності щодо того, як саме її експлуатувати. У підсумку виявляється, що на СЕД переходять тільки компанії, які мають у штаті грамотних ІТ-фахівців або активно співробітничають із компаніями-впроваджувачами. З огляду на цілком реальні вигоди від «безпаперового» офісу, обидва підходи вочевидь заслуговують на найпильнішу увагу.